Översättning: Jonas Fåhraeus Svensk Text, Stockholm
"Säll den, som fjärran ifrån hovets ståt"-
-"i skogen går en lövad, enslig stråt."
"Av Zephyrs fläktar svalkad..."
Din ärkenarr! Försvinn från scenen genast!
-Vem är det? -Cyrano. Jag var rädd för det.
"Säll den, som fjärran ifrån hovets ståt..."
Din usling! Jag förbjöd dig ju att uppträda den här månaden!
-Håll tyst! -Tyst! Fortsätt, Montfleury.
-"Säll den som fjärran..." -Du deklamerar som en åsna!
Försvinn! Måste jag hjälpa dig bort från scenen själv!
Vad nu, fortfarande kvar?
-"Av Zephyrs fläktar svalkad..." -Feta svin, våga inte flåsa mer!
Då ska jag kindpusta dig!
-Med ert beskydd... -Fortsätt.
-Ni kan inte förolämpa mig så här. -Hur ska jag då förolämpa dig?
Tyst där nere, nu räcker det! - Fortsätt med pjäsen, Montfleury.
-Det är upprörande! -Ut!
Om herrarna inte sätter sig, får ni smaka värjan.
-Vem är den här skrävlaren? -Min kusin, herr greve.
Nå? Fortfarande ingen sorti? Då gör jag entré med kniv-
-för att tranchera den feta gåsen.
Undan, annars kan min skida räcka ut tungan åt er.
Tyst!
Håll tyst, sa jag!
Jag utmanar er alla. Alla som vill dö räcker upp en hand.
Stig fram, unga hjältar, låt mig ta era namn.
Den förste som stupar får ett monument.
Vem vill vara först? - Ni, min herre? Inte det? - Ni? Inte?
Ingen alls?
Inte ett enda namn? Inte så mycket som ett finger?
Då kan jag fortsätta.
Lyssna noga, din fullmåne.
Jag klappar i händerna tre gånger.
Tredje gången förmörkar du dig själv.
Är du redo? Ett...
Hur vågar ni! Jag vänder mig till alla ädlingar här...
Två!
Det här är en skandal! Inget kan få bort mig från den här scenen.
Tre.
Sköna damer och ädla herrar...
Varför gör ni så här med vår Montfleury?
Jag har två fullgoda skäl.
För det första sväljer han verserna och stönar fram tragedierna.
För det andra...
Det är min hemlighet.
-Ni tvingar oss att inställa pjäsen! -Det är ingen bra pjäs.
Och pengarna? Vill ni gottgöra de här människorna?
Ja. Ta emot...
Monsieur får gärna inställa pjäsen varje kväll - på samma villkor.
Era pengar kommer att återbetalas. Var vänliga lämna lokalen. God natt.
Er kusin är en anmärkningsvärd man.
Jag instämmer. Soldat, poet, filosof, musiker, dramatiker.
-Allt det? -Ja.
-Och den bästa fäktaren i Paris. -Det trodde jag var vicomten här.
Säg mig, den där lustiga masken, näsan, den tar han väl av sig?
Nej, den behåller han på. Och Gud hjälpe den som ler.
God natt.
Monsieur...
När tänker ni lämna Paris?
Vet ni inte att Montfleury står under greve de Guiches beskydd?
-Vem är er beskyddare? -Ingen.
Ingen? Greven har en lång arm.
Min är tre fot stål längre.
-Ja, men... -Ni kan gå nu.
Säg mig, varför glor ni på min näsa? Finner ni den anmärkningsvärd?
-Jag försöker att inte titta. -Hurså? Väcker den er avsky?
Verkar färgen osund? Är den kanske aningen stor?
Nej, liten, pytteliten! Oändligt liten!
Vad, driver ni med mig?! Liten?! Min näsa är magnifik!
Träskalle där! Jag är stolt över min näsa.
Den visar att jag är genialisk, hövisk, intelligent, manlig, tapper.
Men ert ansikte, denna uttryckslösa inbuktning högst uppe på er person-
-är lika fattig på stolthet, poesi-
-själ, livfullhet, kontur, karaktär-
-kort och gott lika fattigt på näsa som slutet av er veka rygg!
-Karlen börjar bli tröttsam. -Han blåser i sin trumpet...
-Kan ingen sätta honom på plats? -Tillåt mig...
Monsieur, er näsa...
Er näsa är tämligen stor.
"Tämligen"...? Var det allt?
Det finns så mycket ni kunde säga. Låt inte tillfället gå förlorat.
Aggressivt: "Om det var min näsa, skulle jag låta amputera den."
Praktiskt: "Hur kan ni dricka, har ni en specialgjord bägare?"
Beskrivande: "En sten, ett klippblock, en udde!"
"En udde? Säg hellre en halvö!"
Undrande: "Är det där ett rakknivsfodral eller en portfölj?"
Vänligt: "Älskar ni småfåglarna så, att ni ger dem något att sitta på?"
Försiktigt: "Akta er, vikten kan göra er framtung."
Vältaligt: "När den snyter sig, tjuter tyfonen och molnen mörknar."
Dramatiskt: "När den blöder...Röda havet."
Enkelt: "När ska monumentet avtäckas?"
Militäriskt: "Tag er i akt! Ett hemligt vapen!"
Företagsamt: "En sån skylt för en parfymbutik!"
Respektfullt: "Jag ser att min herre är en prominent person."
Eller litterärt: "Har denna näsa sjösatt tusen skepp?"
Så kunde ni ha sagt om ni var det minsta lärd eller snillrik.
Men snille har ni aldrig ägt, och all lärdom ni behöver är ert namn.
Å-S-N-A.
-Åsna. -Fräcka valp! Träskalle! Idiot!
Angenämt. Själv heter jag Cyrano Savinien Hercule de Bergerac.
-Seså, vicomte... -Vilken arrogant fågelskrämma!
Titta... Inga ordnar eller spetsar. Inte ens handskar.
Jag bär dekorationerna på min själ. Dåd i stället för ordnar.
Svept i gott rykte, krönt med frihetens vita plym.
Men handskar har jag tyvärr inga. Jag hade en udda, och miste den.
Slarvigt. En herre var oförskämd mot mig, och handsken blev kvar...
-I hans ansikte. -Som ni vill!
-Ni ska få en utsökt död. -En poet...
Om ni så vill. Medan vi fäktar, improviserar jag en ballad.
Sen en refräng, och så min stöt.
-Jaså minsann? -Just det.
"Duellen på Bourgogne-teatern mellan de Bergerac och...en barbar."
-Vad menar ni med det! -Det? Det var titeln.
Vänta! Låt mig välja mina rim...
Nu börjar vi.
Min hatt jag kastar bort helt lätt och över axeln låter dala
den kappa som min skepnad klätt Vi drar...
...och låter svärden tala
Som Lancelot man fordom sett
som Spartacus där lejon röt
jag leker med er helt kokett
Sen en refräng, och så...min stöt!
Var ska jag spetsa denna tupp?
Ni borde ha slagit till reträtt I hjärtat? Snitta buken upp?
Under er halsduk? Välj, herr Sprätt!
Min spets är lätt som om den flöt
Sen en refräng, och så min stöt!
Ett rim... Nu bleknar ni som fil Ni hukar er, ni kryper, flyr
Er stöt parerar jag med stil Och min ripost blir er för dyr
Se livets sötma som ni njöt i mina rim en sista gång
Sen en refräng, och så min stöt!
Refrängen... Min furste...
Be Gud som härskar över allt förlåta er...er tid just tröt
Snart får ni smaka stålet kallt Så en refräng, och sen...
...en stöt!
Mitt herrskap, föreställningen är slut. Nu stänger vi teatern.
Men släck inte, vi repeterar i kväll.
Vänta här... Allt de där vill är att se dig slåss. Lyssna inte på dem.
Du skaffar dig fiender. Montfleury, vicomten...
-Markiserna och greve de Guiche. -Den där politikern!
-Kardinalens brorson! Han är mäktig. -Den här också.
Tag lärdom av mitt exempel. Jag har varit kapten i 20 år.
Andra, som har känningar vid hovet, har marskalkstavar nu.
En dag ska jag se till att du får upprättelse.
-Omöjligt. Nu äter vi middag. -Inte jag. Jag har inga pengar.
-Och börsen med guld? -Ajöss, underhåll...
Då har du inget förrän nästa månad? Vilken dåre du är!
Men vilket ögonblick...
Ursäkta mig, monsieur... En man ska inte behöva gå hungrig.
Här finns allt ni behöver. Snälla ni...
Kära barn, en gascognares stolthet kan inte ta emot en sån vänlighet.
Men jag kan såra er om jag vägrar, så därför ska jag äta lite.
En vindruva...
Bara en. Och ett glas vatten...nej, utan vin.
Och...en halv biskvi.
-Inget mer? -Jo...
Er hand att kyssa.
Tack, min herre.
God natt.
Din idiot!
Middag. Dryck.
Efterrätt.
Jag var fruktansvärt hungrig.
Säg mig...vad har du emot den här Montfleury?
-Han är en usel skådespelare. -Vad är ditt verkliga skäl?
Den feta getabocken drömmer om att vara en kvinnokarl!
Han suckar och trånar, och blänger som ett får med sitt grodansikte!
Jag har avskytt honom ända sen han en dag vågade le mot...
Min vän, det var som att se en stor snigel kräla över en blomma.
Vad...? Kan det vara möjligt?
För mig att älska?
-Jag älskar. -Vem då?
-Kan jag få veta...? -Vem jag älskar?
Tänk efter. Tänk på mig, som den fulaste kvinna skulle förakta.
Jag, med den här näsan som marscherar en kvart före mig.
Vem skulle jag älska?
Jo, naturligtvis den allra skönaste kvinnan i hela världen.
Den skönaste?
I mina ögon saknar hon motstycke.
Vänta... Din kusin Roxane!
Ja. Roxane.
Nå, varför inte? Om du älskar henne, så säg det.
Gamle vän, se på mig. Vad kan jag hoppas på med den här utväxten?
Jag inbillar mig inget. Ibland blir jag ömsint-
-i skymningen i någon sval blomsterträdgård efter regnet.
Min stackars stora sate till näsa andas in april, och mitt öga ser-
-hur en pojke med en flicka under armen går förbi en silverne damm.
Och jag känner... Jag önskar att jag också hade en kvinna-
-som kunde gå med mig i månskenet och hålla min arm och le.
Då drömmer jag mig bort.
Sen ser jag skuggan av min profil på muren.
Min vän...
Min vän, jag blir bitter ibland. Jag vet att jag är ful och ensam.
Du är snillrik och modig. Flickebarnet som bjöd dig mat...
Du såg att hon inte undvek dig med blicken.
-Det är sant. -Roxane bleknade när du fäktades.
Med åtskilda läppar och handen på bröstet. Jag såg det.
Tala med henne!
Hon kanske skrattar åt mig. Det är det enda i världen jag fruktar.
Ursäkta, en dam söker er.
-Monsieur... -Hennes sällskapsdam.
Jag har ett budskap från en viss dam. Hon undrar när hon kan få träffa er.
Hon har vissa saker att säga er.
-Vissa...? -Saker.
-Träffa...mig? -Vi går i mässan i Saint-Roch.
-Och sen? Var föreslår ni? -Var...?
-Nå? -Jag tänker...
Vad hade ni tänkt er?
-Hos Ragueneau. -Ja, konditorn.
-Och var finns han? -Rue Saint-Honoré.
Då är vi överens. Klockan sju. Vi ses.
Jag kommer!
-Mig! Hon vill träffa mig! -Nu är du mindre dyster.
-Hon vet att jag finns till! -Tänker du bli lycklig nu?
Jag ska bli en storm, en eldslåga! Jag ska kämpa mot arméer ensam!
Jag har tio hjärtan och hundra armar! Jag är för stark för vanliga dödliga!
Hämta hit jättar!
Var snäll och var tyst! Vi repeterar.
Vi ska gå.
-Cyrano! -Ragueneau...
Gudskelov att du är kvar! Jag vågar inte gå hem.
Nidverserna jag skrev om greve de Guiche...
Han har lejt hundra skurkar som väntar på mig för att klå upp mig.
-Kan jag få bo hos dig i natt? -Hundra män? Är det allt?
-Du ska hem i kväll. -De är beväpnade och farliga!
Ta lyktan, jag följer med. - Inte du, jag klarar dem själv.
Hundra? Du är vansinnig!
-Varför riskera livet? -För det första är han min vän.
För det andra är han en poet, och viktigast av allt:
Händer det honom nåt, så är hans butik stängd i morgon klockan sju.
Se upp!
Bakom dig!
Jag är bestulen! Här finns inga hundra män!
Fort, in med dig!
Regla dörren!
-Hur känner du dig? -Angenämt upprymd.
-Jag vet ett värdshus i närheten... -Var är Ragueneau?
Ragueneau? - Kom ut, lille poet, allt är väl.
-Är det över? -Det är över.
Redan? Om jag hade haft min värja... Hur många dödade vi?
-Så där åtta stycken. -Åtta... Åtta?!
Den här herrn börjar irritera mig.
Köttet ska rimma på såsen. En aning mer timjan, låt gå sen.
Gör skorpan starkare och seg - mer deg.
Cyrano! Kom in och ät nåt.
-Vad är klockan? -Snart sju.
-Ät frukost. -Tänk om hon har ändrat sig?
Hon skulle bara våga! Vi var magnifika i går. På teatern också.
-"Sen en refräng"... -Var kan jag och hon tala ostört?
Var ni vill. Matsalen är romantisk. "En stöt!" Vid Gud, vilken vers!
-Tyst! Försvinn! -Jag sa ju att hon skulle komma.
Välkommen!
-Ursäkta, har ni god matsmältning? -Utmärkt.
Här har ni några éclairs...
Gräddbullar...
Några syltmunkar...
Trivs ni i naturen? Gå ut och ät. Kom inte in förrän ni har ätit upp.
Välsigne den stund då du mindes mig och kom för att säga mig...vad då?
För att säga...
Men innan jag vågar säga nåt...
Är du samma "storebror"-
-som du var när vi var barn och lekte vid dammen i trädgården?
-Du gjorde värjor av kaveldun. -Och du maskrosdockor.
Jag befallde vad jag ville, och du gjorde det.
Lilla Roxane... En ljuv tyrann i korta kjolar och långt hår.
Var jag söt?
Inte direkt ful...
När du gjorde dig illa, kom du till mig, och jag var din mor-
-och sa med vuxen röst: "Hur är det fatt?"
"Får jag se?"
Vänta, får jag se!
Vid din ålder...! Hur gjorde du det här?
Lekte med stora pojkar vid Place de Nesle.
-Kom hit. -Min kloka lilla mor...
-Berätta nu hur många du lekte med. -Ett hundratal.
-Mer eller mindre. -Berätta.
Nej. Berätta vad du ville säga, bara du vågade.
Nu vågar jag nog.
Det känns som förr i tiden. Ja, nu vågar jag.
-Hör på mig: jag älskar nån. -Ja?
-Han vet inte om det. -Ja?
Han älskar mig, men är rädd för mig och säger inget.
Räck mig din hand igen.
Så het den känns... Ja, han älskar mig, det är jag säker på.
Och han är soldat i ditt regemente, ditt kompani.
Och vilken man... Han är stolt, ädel, ung, tapper, vacker!
Vacker...?!
-Vad är det? -Inget... Min hand.
Jag älskar honom, det är allt.
Jag har bara sett honom på teatern.
-Har ni aldrig talats vid? -Bara med våra hjärtan.
-Hur kan du då vara säker? -Folk pratar...
Jag hör saker, och...
...jag vet.
En gardist, sa du? Vad heter han?
Baron Christian de Neuvillette.
-Han är inte gardist. -Jo, sen förra veckan.
Han kom nyligen hit från Normandie.
Så fort vi mister våra hjärtan...
-Nu har jag ätit upp bakelserna. -Gå då ut och njut av naturen.
Du älskar ordkonst och poesi. Karlen kan ju vara en vilde eller en fåne.
Inte med såna ögon. Jag kan läsa hans själ i dem.
Ja, våra själar står skrivna i våra ögon.
Var det därför du ville träffa mig? Jag förstår inte hur saken angår mig.
Det sägs att i ditt kompani är ni alla gascognare...
Och muckar gräl med utbölingar?
Jag är så orolig för honom.
Jag tänkte att du... Dig respekterar och fruktar alla.
-Ska jag försvara din lilla baron? -Vill du göra det?
För min skull? Jag har alltid varit din vän.
Var det vad du ville?
-Vill du bli hans vän? -Jag ska bli hans vän.
Och aldrig låta honom duellera? Lovar du det?
-Jag lovar. -Tack!
Jag visste att jag kunde lita på dig.
Nu måste jag gå.
Du berättade inte om i går. Be honom skriva och berätta om det.
Och...om sig själv.
Du är så rar! Visst är vi de bästa vänner?
Han måste skriva till mig!
Hundra mot en! När vi har tid måste du berätta hela historien.
Hundra män... Så tappert!
Och tapprare har jag varit sen dess.
Nå?
-Vi går. -Kompaniet är på väg hit.
Jag berättade om i går kväll. De är eld och lågor. Här kommer de.
Åtta döda. Upprörande! Jag vill att mitt duellförbud respekteras.
Och jag vill veta vem som låg bakom illdådet i går.
-Ja, Ers eminens. -Det är bra.
Nu har jag nyheter som du borde välkomna.
Vår vacklande vapenvila med Spanien upphör snart.
-Min befordran till överste? -Här.
Tack, farbror!
En sak till... På teatern i går, duellen på rim, gardisten med näsan.
de Bergerac, den omöjliga gascognaren!
Som han behandlade Montfleury, och inställde pjäsen!
Det är ett under om vicomten överlever!
-Vad gör Ers eminens åt honom? -Jag? Inget. Jag lämnar saken åt dig.
Ta honom i din tjänst och ge honom ett rikligt underhåll.
Han såg lite trådsliten ut.
-Men Ers eminens avskyr ju dueller... -Ja. Varför förhindrade du den inte?
de Bergerac bör gripa till pennan snarare än förgås med svärdet.
-Håller du inte med mig, Antoine? -Jo, naturligtvis, Ers eminens.
"Sen en refräng, och så...min stöt."
-Monsieur de Bergerac... -Ers excellens...
Jag vill uttrycka min beundran för båda era bedrifter i går.
På så vis... Tack.
Vi har haft våra meningskiljaktigheter.
-Men jag glömmer dem gärna. -Det är generöst av er.
Nej, i sanning... Ni är en mångkunnig man.
En sällsynt kombination av soldat och poet.
-Vill ni ansluta er till mitt följe? -Nej, jag följer ingen.
Ni har skrivit en pjäs? Min farbror kardinalen är också dramatiker.
-Nu kan du få den framförd! -Varför inte?
-Jag visar honom pjäsen. -Kan ni göra det?
Låt honom göra några ändringar, så hittar han en teater åt er.
Ändra? Mina verser? Omöjligt!
-Han betalar bra. -Inte lika bra som jag.
Gör jag en god vers, belönar jag mig hundrafalt.
-Ni är stolt. -Så det har ni märkt?
Titta här! Plymer från fåglarna som visade stjärtfjädrarna.
Han som lejde dem måste vara arg. Vem var det, vet du det?
Det var jag!
För ett smutsgöra vi inte vill besudla våra händer med:
-Straffa en fräck poet! -Vi borde låta montera dem!
Vad ska vi göra med dem?
Vill min herre återbörda de här till...era vänner?
-Har ni läst "Don Quijote"? -Och känt igen mig i hjälten.
-Läs om kapitlet om väderkvarnarna. -Kapitel 13.
Om man slåss med väderkvarnar, kan deras armar kasta en i gyttjan!
Eller upp bland stjärnorna.
Nu har du ställt till det för dig! Han var villig att glömma saken.
Ditt senaste manér, att förstöra alla chanser du får, är överdrivet!
I vissa saker bör man gå till övermått.
Ditt oberoende! Din vita plym! Hur ska du komma dig upp?
Ska jag söka en stormans beskydd, som en ranka på ett träd-
-där jag inte kan stå rak själv? Nej tack!
Vara en narr och locka ett kyligt ansikte att le? Nej tack!
Leva på förolämpningar, få valkar på knäna-
-mjuka upp min rygg och slita ut min buk med att kräla i stoftet?!
Klia ett svin på ryggen med vänster hand-
-och ta min sold med den högra? Nej tack!
Använda lågan Gud gav mig för att bränna rökelse? Nej tack!
Försöka få mitt namn i tidningen, smida ränker och frukta?
Hellre göra en visit än en dikt. söka kontakter, favörer, inflytande?
Nej tack och åter nej tack!
Men att sjunga, skratta, drömma...
Gå min egen väg, fri, med genom- skådande öga och manlig stämma...
Sätta hatten på sned var jag vill. Vid ett ord, ett ja, ett nej-
-att fäkta, att skriva. Men aldrig skriva en vers som inte är sann.
Att färdas vart jag vill under sol och stjärnor-
-även om ryktbarhet och framgång är utom räckhåll.
Ändå i all blygsamhet säga: min själ är nöjd med blommor-
-med ogräs eller törnen.
Men samla dem i en trädgård som är min egen.
Jag är för stolt för att snylta, och växer jag inte som en fura-
-så står jag, om inte högväxt, så åtminstone ensam.
Men varför måste du skaffa dig fiender?
För att jag ser hur andra skaffar sig vänner på hundars vis.
Jag ser deras hundlika hövlighet och tänker:
"Tack gode Gud, här kommer ännu en fiende."
Ja, det säger du till hela världen.
Och sen till mig, helt tyst, att hon inte älskar dig.
Lämna mig ensam en stund.
Vänta, berätta om striden.
-Snart. -Nu!
-Du får höra det tids nog. -Jag vill höra det nu!
Som ett föredöme för grodynglet som slinker ut genom dörren. - Du där!
Är det mig ni talar till?
Ja, din plattfotade normandiska bonde!
-Ville ni mig något? -Hör på, monsieur...
Baron Christian de Neuvillette!
Nåväl, de Neuvillette...
Som nykomling bör ni veta att det finns nåt vi aldrig nämner bland oss.
-Och det är...? -Se på mig.
-Förstår ni? -Näs...
Vi säger aldrig ordet! Då får man med honom att göra.
Han har expedierat många bara för en antydan i tonfallet.
Vill ni dö ung, så nämn nåt utbuktande och broskigt.
Ett ord, en stavelse, en gest, en nysning!
Och näsduken blir er svepning!
Kapten... Vad gör man åt gascognare som skrävlar för mycket?
Visar att man kan vara normand och ändå vara tapper.
Cyrano, berätta!
Var ska vi börja?
Jag visste inte var de tänkte överfalla mig.
Det fanns inga lyktor i gränderna, inget måne på himlen.
Det var mörkt. Så mörkt att man inte såg längre än...
Näsan!
Vem är den där...
...karlen där borta?
En rekryt som kom förra veckan.
En rekryt?
Han heter Christian de Neuvillette.
På så vis...
Som jag sa...
Det var så mörkt att man inte såg handen framför sig.
Och allt det här för en amatörpoet som hade varit...
Näsvis!
Han hade retat en mäktig man, som kunde få mig att...
Blöda näsblod!
-Varför skulle jag lägga... -Näsan i blöt!
...lägga mig i? Men det var för sent att ändra sig.
En värja blänkte till och jag tog hugget...
På näsan!
-Så stod vi där... -Nos mot nos!
-De var ett halvtjog. En fick... -En näsknäpp!
-Han stupade. Jag anföll... -Med näsan i vädret!
Jag spetsade två, parerade...
-Med näsan! -Ut! Lämna mig ensam med honom!
Kom i min famn. Ni är tapper.
Vet ni inte att jag är hennes bror? Roxanes.
-Hennes bror...ni? -En avlägsen kusin. Sak samma.
-Har hon sagt nåt? Älskar hon mig? -Kanske det...
Min bäste herre, jag är hedrad. Förlåt mig, jag har länge beundrat...
-Och alla "näsor"? -Jag ber om ursäkt.
-Roxane väntar sig ett brev. -Från mig? Det skulle förstöra allt.
En skolpojke skriver bättre än jag. Jag är en riktig fåne.
-Ni häcklade mig bra. -Att mucka gräl är lätt.
Med män saknar jag inte ord, men med en kvinna... Förlamad.
Förstummad. En stammande idiot som inte kan uppvakta en kvinna.
Verkligen? Jag tror att om jag fick tillfälle-
-och ansträngde mig, så skulle jag göra bra ifrån mig.
-Om jag hade ord för mina känslor! -Om jag var stilig som ni!
Tillsammmans vore vi oemotståndliga.
Tänk om jag ägde ert snille!
-Låna det. -Vad?
Vågar ni upprepa inför henne de ord som jag ger er?
Skicka breven som jag skriver? Hon får aldrig veta nåt!
Ska vi erövra henne tillsammans - åt er?
-Varför inte? -Jag är rädd...
Att mista henne? Nej, det är er hon älskar.
Ge er till henne - i ord.
Mina ord på era läppar.
Gör ni det?
-Gör ni det?! -Betyder det så mycket för er?
Det betyder... Komedi, ett tillfälle för en poet.
Ska vi samarbeta? Jag är er mantel, ert förtrollade svärd-
-ringen ni vinner sagoprinsessan med.
Är inte priset värt faran?
-Min vän! -Min!
"Tar du mitt hjärta återstår än mer."
"Att plocka blommor ger blott plats för fler."
"Så håller jag dig kär."
Idiot! Det finns ett dussin sätt att uttala det. Lite inlevelse!
"Så håller jag dig kär"...
Dig! Dig! Dig!
"Ditt leende är ett fulländat ting."
"Du vita ros där kärlek ligger på försåt."
"Mitt hjärtas trädgårds allra..."
"Ljuvaste blomster."
"Som ett ungträd törstar efter regn, som örnen strävar mot skyn"-
-"som vågen kastar sig mot stranden, så trängtar mitt hjärta efter dig."
Bra. Du börjar få känsla för orden.
-Jag är trött på ord! -Hon vinns med ord.
Men när? Regementet kan sättas i strid när som helst.
-Jag har inte ens kysst henne! -Tålamod, min gosse.
Jag har varit tålmodig. Hon träffar greve de Guiche lika ofta som mig.
Tror du att hon bara leker med mig? Gör mig till åtlöje?
-Omöjligt. -Hur vet du det?
Du har hennes förtroende. Du kan höra dig för.
Du pratar strunt. Men jag ska utforska terrängen.
Men gör det intelligent och diskret. Med finess!
Vad tycker du nu om Christian?
Han är vacker och genialisk. Jag älskar honom.
-Är han intellektuell? -Mer än du. Åh, jag menade inte...
Ingen har sagt det så vackert förr - vackert nonsens som betyder allt.
Ibland är hans tankar på annat håll och inspirationen tryter.
Men så plötsligt säger han nåt helt...
-Verkligen? -Så likt män!
Måste han vara en dumbom bara för att han ser bra ut?
Inte nödvändigtvis... Talar han väl om kärlek?
Han talar inte, han rycks med, han drömmer.
Häromkvällen sa han... han improviserade, förstås:
"Tar du mitt hjärta återstår än mer."
"Att plocka blommor ger blott plats för fler."
-Nå? -Skapligt...
-Skriver han bra? -Underbart. Hör här:
"För hjärtat du kan ge mig har jag ej hjärterum"...
Först har han för mycket och nu för lite...
Du retas! Du är avundsjuk! Ni poeter är er lika.
Kritisera de här verserna, om du vågar:
"Tro blott att det är bara dig mitt hjärta kallar på."
"Jag skriver mer än raderna du får."
Med fingrarna jag sände dig en kyss"-
-"när dina läppar läste brevet nyss."
Ja, de sista verserna... Men han tar i för mycket.
-Hör på den här... -Kan du dem utantill? Smickrande.
-Han är en mästare! -Seså...
För all del då, en mästare.
Och när vinner han lagerkransen?
Hur många poetiska storverk måste denne Herkules prestera?
Jag vet inte. Min vän, ni män äger världen och allt som finns i den.
En kvinna är en ägodel, och värderas som en häst eller en hund.
Efter hår och hy, friska tänder och lemmar.
Om jag ska köpas som lösöre, så blir det på mina villkor.
Och priset blir med mina mått mätt...högt.
Jag förstår.
Ni ska visst träffas i kväll?
Vad vill du helst att han talar om?
Inget...och allt.
Jag ska be honom tala om kärlek i egna ord.
Improvisera, ge sig hän, låta vältalet flöda.
-Men säg inget! -Gud förbjude.
Madame... Greve de Guiche.
Madame...
-Monsieur... -Madame...
Vänta! Du hinner lära dig verserna! Jag har några genialiska fraser.
Nej! Jag är trött på att ta alla ord och uttryck från dig.
Det gör kärleken till en fars. Det behövs inte längre.
Tack vare dig. Jag kan föra min egen talan.
-Utan tvivel... -Du ska få se.
Jag kan ta en kvinna i min famn själv, och i kväll ska jag göra det.
-Christian! -Tack, och adjö.
-Jag ber dig! Du gör ett misstag! -Försvinn!
Gott!
-Christian... -Roxane...
Så bra att du är tidig.
Vi stannar här ute i månskenet. Det är så skönt.
Sätt dig ner... Så där.
-Tala till mig. -Jag älskar dig.
Ja, tala till mig om kärlek!
Jag...älskar dig.
Var vältalig, genialisk, i kväll av alla kvällar!
Jag älskar dig...så.
Du har fått ditt ämne. Improvisera!
Jag älskar dig...mycket!
Jag ber om grädde och får mjölk och vatten.
Berätta först hur du älskar mig.
-Mycket. -Är det allt?
Om jag fick kyssa din hals... Roxane, jag älskar dig!
-Nu igen? -Nej...jag älskar dig inte!
-Det var bättre. -Jag...
Jag avgudar dig!
-Jag låter helt befängd... -Det är som om du hade blivit ful!
Snälla du, samla dina drömmar i ord.
-Jag... -Jag vet, du älskar mig. God natt!
-Vänta! Jag tänkte säga... -Att du avgudar mig. Jag vet.
Nej, försvinn!
En lysande framgång...
-Hjälp mig! -För din egen talan.
-Jag kan inte! -Du kan väl ta henne i din famn?
-Jag gör bara kärleken till en fars. -Du måste göra nåt! Nu!
Hur ska jag kunna lära dig nåt nu... Hennes fönster!
Hjälp mig, Cyrano!
Det är rätt mörkt...
Det är mer än du förtjänar, men vi ska se vad vi kan göra.
Ställ dig där borta.
Framför balkongen, idiot! Jag viskar vad du ska säga.
-Ropa på henne! -Roxane...
Roxane!
-Vem är det som ropar? -Christian.
Du igen? Försvinn, du har inget att säga mig!
-Snälla du... -Du älskar mig inte mer.
Nej, inte mer, men mer och mer...
...och ständigt mer och mer.
Det var lite bättre.
Min kärlek växer som ett ilsket barn...
...och krossar så mitt hjärta, vaggan.
Ännu bättre...
Men ett sånt barn är farligt och bör kvävas i sin linda.
Det gjorde jag, men ändå lever han.
Och du som jag ska finna...detta barn...
...en nyfödd Herkules!
Stark nog, fast späd, att strypa ormar tvenne:
Tvivel och...stolthet!
Utmärkt! Men varför talar du så stapplande?
Haltar din fantasi?
-Det här går inte. -Varför tvekar dina ord i kväll?
I sommarluften famlar de i mörker mot ljuset ifrån dig.
De tyngs av sötma som idogna bin, och måste dock så högt.
-Kom närmare, då. -Nej.
-Då kommer jag ner. -Nej!
Varför ett så starkt "nej"?
Låt mig njuta av den enda gång... jag talar till dig osedd.
-Osedd? -Ja.
Låt nattens slöja göra allting skönt och hör mitt hjärta utan ögons hjälp.
Låt detta vara första gången jag talar till dig.
-Första gången... -Ja.
-Din röst är annorlunda. -Jag har en annan röst i kväll.
-Min egen! Djärv! -Varför djärv?
Vem är inte djärv som begär dig?
Därför gömmer jag mitt hjärta bakom poesi och granna fraser.
Men fraserna är ljuva.
-Inte ljuva nog för oss i kväll. -Så här har du aldrig talat förr.
Det finns ett ögonblick man inte får låta gå förbi-
-när skönhet skådar in i själens djup med blick som skyr förkonstlingen.
Ja.... Det är kärlek.
Jag älskar andlöst, vettlöst, bortom själva kärleken.
Du är en gyllne klocka i mitt hjärta. Jag tänker på dig, bävar-
-och klockan börjar klämta: "Roxane! Roxane!"
I mitt blod: "Roxane!"
Ja... Det är kärlek.
Ja, det är kärlek. En vind av fruktansvärd och svartsjuk skönhet.
Mörk eld, och svävande, förblindande musik
Låt min lycka gör dig lyckligare fast du inte vet att du äger den.
Låt mig bara nån gång höra din lyckas avlägsna skratt.
Förstår du? Känner du min själ i mörkret, hur den andas på dig?
I natt vågar jag säga dig det här, och du vågar lyssna.
Min egen röst får dig att skälva i dunklet ovan mig.
Du skälver som en blomma och jag känner längs jasminens gren-
-hur du skälver passionerat.
Ja, jag skälver, och gråter, och älskar dig.
Jag är din, och du har vunnit mig.
Jag har vunnit dig. Jag själv.
-En sista fråga... -En kyss!
-Ber du mig om... -Jag...det vill säga...jag menar...
-Du går för långt! -Det gäller att passa på!
Jag ber, och vet att jag ber om för mycket.
Bara en? Är det allt?
Allt...och mycket mer än allt.
-Du är bestört. Jag ber dig säga nej. -Varför?!
Tig, Christian!
Jag går för långt, och säger till mig själv:
"Tig, Christian!"
Det kommer nån...
Jag söker madame Roxane Robins hus.
Ni har kommit fel. Den vägen. Håll till höger.
Tack. Jag ska be för er. Till sista radbandskulan.
-Vinn kyssen åt mig! -Nej!
Förr eller senare...
Det är sant... Förr eller senare blir det så.
Hon är ung och du är stilig.
Och måste det gå så, orsakar jag det hellre själv.
-Är du kvar? -Ja.
Vi talade om...
En kyss.
Vad är en kyss? Ett löfte i minnets helgedom.
En kärlekens rosenutsmyckning, en hemlighet till skilda läppar.
Ett odödligt ögonblick, ett blomstersakrament.
En sång som sjungs på nytt av två hjärtan till en gammal melodi.
Varför blygs du?
Nej...jag blygs inte.
Så kom då. Plocka ditt heliga blomster.
-Ditt odödliga ögonblick. -Klättra upp!
Roxane...
Åh, Roxane... Jag har vunnit min belöning:
Kärlekens festmåltid.
Jag känner mig matt utan henne.
Men nu har jag nåt som är mitt eget-
-som jag inte ägde innan jag vann henne med mina ord.
Hon kysser mina ord.
Mina ord...på hans läppar.
-Vilse igen? -Madame Robin bor här!
-Jag tyckte ni sa Rolin. -R-O-B-I-N, Robin.
Jag är för gammal för sånt här! Mina stackars fötter...
Det finns säkert nån hemma.
-Vad är det? -Brev till madame Robin.
-Rolin? -Robin!
-Ett brev till madame. -Ja, jag hörde. - Cyrano...
Jag gick förbi och såg att det lyste.
Det måste vara andlig spis. Jag fick det av en ädel herre.
Regementet ska till fronten. Ni får inte förhala saken längre.
Munken vet inget. Han kan viga oss i natt. Antoine de Guiche.
Brevet angår er, fader.
"Madame, kardinalen vill ha sin vilja fram, oavsett er åsikt."
"Därför skickar jag det här med en synnerligen helig man"-
-"intelligent och diskret. Meddela honom vår befallning"-
-"att på stället förrätta...en vigselakt."
"Ni och Christian ska vigas i ert hem."
"Foga er i kardinalens vilja. Han välsignar er."
"Er ödmjuke"...etcetera... Det här är hemskt!
-Är det ni som är... -Jag är brudgummen.
Titta, ett PS:
"Skänk till klostret, i mitt namn, 120 guldmynt."
120! En aktningsvärd herre! En mycket aktningsvärd herre!
-Foga dig i ditt öde, min dotter. -Det gör jag.
de Guiche är på väg hit. Släpp inte in honom! Inte förrän vi är gifta!
-Vem är det? -Jag.
-Var kommer ni ifrån? -Månen. Jag kom just.
-Karlen är vansinnig! -Jag föll som en bomb från månen!
Om ni säger det, så... - Bindgalen!
-Var är jag? -Min bäste herre... Släpp fram mig!
-Ni är maskerad... Var är jag? -En dam väntar på mig!
Då är vi i Paris. Kära gamla Paris. Ursäkta min uppenbarelse.
Jag kom med senaste blixten och blev en aning svedd.
Monsieur! Nu räcker det! Jag vill...
Ni vill veta allt om månen och dess invånare.
-Inte alls! -Nej...
Ni vill veta hur jag kom till månen.
Hemligt, men jag kan anförtro er att metoden är min egen uppfinning.
Jag hade flera metoder att välja på.
Flera metoder att kränka den jungfruliga skyn.
-Flera? -Flera. Till exempel:
Rök har ju en benägenhet att stiga? Fylla en ballong med rök och lätta.
Bygga en raket skapt som en jättegräshoppa-
-framdriven av ondskefullt krut, och skjuta i höjden med jättesprång.
Sitta på en järnplatta och kasta upp en magnet.
Järnet följer efter, jag tar magneten och kastar den igen, och så vidare...
Förträffligt! Vilken metod använde ni?
Ingen av dem. En annan.
Vad då?
-Gissa. -Jag kan inte.
-Försök. -En intressant dåre...
-Har ni gissat det än? -Nej, vad är det?
Det får ni aldrig veta. Nu är de gifta.
-Den där rösten...och näsan. Cyrano! -De har just utväxlat löften.
Vilka då?
Mina lyckönskningar... - Till er också, bäste rymdfarare!
Här är det vackra par som ni och Gud förenat.
Madame, var vänlig ta farväl av er make.
Ert regemente avmarscherar i kväll.
-Kadetterna ska väl inte med? -Jo...och under mitt befäl.
-Där ute kan vi göra upp. -Det oroar mig föga.
Här är era marschorder. Överlämna dem.
-Bröllopsnatten verkar avlägsen... -Det oroar mig också föga.
Baronen har fått sina order!
Farväl, Roxane.
-Ta hand om honom! -Jag gör mitt bästa. Jag lovar inget.
-Vaka över honom! -Jag ska försöka.
-Håll honom varm och torr! -Om det går.
-Han måste skriva varje dag! -Det lovar jag.
Halt!
Baronessan de Neuvillette Rue Marais 12, Paris
Läget är enkelt. Vi belägrar Arras. Prinsen av Spanien belägrar oss.
Alltså är vi omringade.
Snyggt krig, där belägrarna svälter ihjäl...
Men marskalken har en plan för att skaffa hit mat i natt.
Bespara oss detaljerna. Säg till när maten är här.
Vi är hungriga, men varför klandra mig? Jag är bara er överste.
Ni ogillar mig och kallar mig hovman och politiker.
Ert futtiga agg gör mig inget. Jag vet att föra mig i strid.
Jag slog tillbaka ett anfall i går. Männen vällde fram med mig i täten.
-Och er vita scarf? -Cyrano!
-Och er vita scarf? -Har ni hört det?
Jag löpte risk att bli fången, men jag var kvicktänkt.
Jag kastade bort min gradbeteckning och undkom obemärkt-
-samlade mina mannar, anföll igen, och segrade.
Det är ert privilegium att vara måltavla.
Det privilegiet slipper ni lyckligtvis.
Låna mig scarfen, så leder jag första anfallet.
Att skryta är lätt! Min scarf ligger på flodbanken mellan linjerna.
-Dit tar sig ingen levande. -Just det...
Här...
Tack.
Jag behövde nåt vitt att signalera med.
Jag tvekade, men ni har avgjort saken.
-Halt! -Skjut inte!
-En man flyr där nere. -Ja, en spanjor.
Spion för båda sidor. Marskalken har försvagat vår styrka här.
-Men det vet inte spanjorerna. -Nu vet de det.
Och de anfaller i natt...just här.
-Er hämnd? -Jag hyser ingen kärlek för er.
Ni tror att ni är oövervinnerliga, de tappraste bland tappra.
Marskalken behöver en avlednings- manöver, och valet står mig fritt.
Vi måste vinna tid tills marskalken är tillbaka.
-Vad gör vi för att vinna tid? -Ni är så goda och offrar era liv.
-Christian... -Ja?
Roxane?
Jag skulle vilja ta farväl av henne, skänka henne hela mitt hjärta.
Jag tog mig friheten att...
Men vänta... Fläcken här.
-Fläck? -Ja. En tår.
En skrivande poet är som en älskare.
Hans fantasi tycks honom verklig. Det är skrivandets förtrollning.
-Jag skrev så gripande att jag grät. -Grät?
Att dö är ett ringa ting, men att inte få träffa henne...
Det är fruktansvärt. Jag ska aldrig...
-Du ska aldrig... -Ge hit!
-Halt, vem där! -I Hans majestäts tjänst!
Hans majestät! Uppställning, era lymlar!
-God afton. -I Hans majestäts tjänst - ni?!
-Mina herrar! -Vad gör ni här?
Vi hörde att ni var hungriga.
Spanjorerna är fula fiskar, men här har vi fina fåglar!
Varför gav du dig in i faran?
Det sas att inga strider pågick. Förresten är det ditt eget fel.
Alla brev som du har skrivit... Så ofta, varje dag!
-Varje dag? -Och underbarare för varje brev.
-För några befängda brevs skull? -Befängda, dina brev? Aldrig!
De var som din röst i mörkret den där natten, som dina armar kring mig.
Jag har läst dem om och om igen. De är som blomblad från din själ.
Ljus och eld från en stor kärlek. Ljuv och stark och sann.
Ljuv och stark och sann...
Min Christian... Jag kom för att be dig om förlåtelse.
Det är tid att bli förlåten, nu när döden är så nära.
Förlåt min ytlighet! Jag älskade dig bara för att du var stilig. Och nu...
Nu älskar jag dig för din egen skull.
Vad min ytlighet måste ha plågat dig!
Att älskas bara för sitt yttre, för sin förgängliga kropp!
-Vilken tortyr för en själ som din! -Nej...
Jag förstår, du tror mig inte.
-En kärlek som den här... -Den vill jag inte ha!
-Jag vill älskas för... -Vad alla ser hos dig?
-Jag kan bättre än så. -Nej, det var bättre som det var.
Du känner mig inte. Jag var ett barn, nu är jag kvinna.
Om du var mindre stilig, ja, ful, skulle jag älska dig ändå.
-Menar du det? -Ja.
-Ful? -Till och med då. Är du nöjd nu?
-Ja... -Vad är det?
-Inget, bara...Cyrano... -Cyrano?
Han har nåt att säga dig.
-Vart ska du? -Jag är strax tillbaka.
-Cyrano... -Följer er hustru med mig?
-Hon kan undkomma än. -Hon stannar!
-En musköt! Jag stannar också. -Ni är modig.
-Ska jag fly, och lämna en kvinna? -Mina komplimanger, överste.
-Vad är det? -Vänta...
Vad är det? Du verkar så...
-Hon älskar mig inte. -Inte?
Hon älskar dig. Hon "älskar bara min själ".
Det är du. Och du älskar henne.
Jag vet nog. Du har skrivit varenda dag.
-Enkelt. -Vi är ju omringade! Hur gjorde du?
-I gryningen... -...vågade du livet!
-Du älskar henne! -Ja.
-Säg det till henne! Varför inte? -Se på mig...
Hon skulle älska mig även om jag var ful. Gå till henne nu!
Tro inte på såna galenskaper. Du blir aldrig ful.
-Det är dig hon älskar. -Vi får se.
Låt henne välja. Berätta allt!
Ska jag förstöra din lycka för att jag är vacker?
Och jag? För att jag kan säga vad du känner?
Berätta det! Jag är trött på att vara min egen rival.
Vigseln kan annulleras.
Hon ska älska mig som den dumbom jag är.
Jag måste få besked.
Gå och berätta det! Låt henne välja mellan oss.
-Hon väljer dig. -Jag hoppas det!
Kapten!
De spanska lägereldarna slocknar.
Jag behöver en spanare. Var är Cyrano?
-Låt mig gå, kapten! -Nej, Cyrano känner terrängen.
Jag också. Snälla ni, låt mig gå!
Vi måste veta var de rycker fram, och deras styrka.
Roxane...
Christian tycker...
-Han tycker att du bör veta... -Det gör jag.
-Men han tvivlar på vad jag sa. -Var det sant som du sa?
Det var sant. Jag skulle älska honom även om han var...
Är det svårt att säga i min åsyn?
-Säg det, jag blir inte sårad. Ful? -Jag skulle älska honom ändå.
-Vanställd? -Eller vanställd.
-Även om han var...grotesk? -Hur kan han vara grotesk för mig?
-Du skulle älska honom lika mycket? -Och mer!
-Roxane... -Vad är det?
Strider de? Vad händer?
Spanjorerna rycker fram. Men än finns det tid.
-Var är Christian? -Vid bröstvärnet.
-Vad är det du vill säga mig? -Roxane...
För en gångs skull saknar jag ord.
Christian bad mig...han sa åt mig...
Christian!
På era poster!
-Är han död? -Nej, men döende.
-Cyrano, har du... -Ja, min vän, jag har sagt det.
Det är dig hon älskar.
-Roxane... -Ja, min älskling?
Christian! - Han är väl inte död?
Jo.
-Kom nu. -Vänta lite...
Han är död. Ingen kände honom som du.
-Visst var han en hjälte? -Ja.
-Ett hjärta djupare än vi anade. -Ja.
En poet. En storslaget ömsint själ.
Ja, Roxane.
Men nu är han död...
Det är jag också.
Jag är död, och min kära sörjer mig utan att veta...
Och hon ska aldrig veta det.
Ta henne härifrån.
Vänta... Brevet vid hans hjärta.
Nu har jag två döda att hämnas. Christian...och mig själv.
Ge fyr!
Ge er eller dö!
Där är signalen!
Vi stred, och dog, och stred på nytt. Vi tycktes älska döden själv.
De ryckte fram, allt var förbi. Då hörde vi de våras stridsfanfar.
-Segern var vår! -Ni är lycklig, monsieur de Bergerac.
Vi förspiller vår ungdom. För oss finns inget krig, och inget hopp.
Inget hopp? Det slår mig att vi båda är dårar.
Men min dårskap är störst, jag är äldst.
Och allt som jag berättade var lögn!
Ännu en satir i tidningen? Ännu en handske i maktens ansikte?
Varför? Varför anfaller du...
Dumhet och falskhet? Jag är för gammal för att ändra mig.
-En hund med bara tänderna kvar. -Men tänder kan dras ut...
Den där fräcke skurken de Bergerac!
Den här gången har han undertecknat sin egen dödsdom.
Och vem ska exekvera den? Hans värja är mäktig än, min vän.
En man kan dö på många vis.
Vem vet, han kanske råkar ut för en olyckshändelse...snart.
Säg mig, madame, hur länge ska ni stanna här och sörja?
-För evigt. -Och allt för Christians skull?
Ni kände honom inte. Jag bär hans sista brev vid min barm.
-Och Cyrano? Träffas ni ofta? -Varje vecka.
Min vän tjänstgör som min tidning. Han berättar nyheterna för mig.
Varje lördag väntar jag på honom under trädet där.
När klockan slår, behöver jag inte se efter. Jag hör hans käpp på gången.
-Hans satirer skaffar honom fiender. -Men de fruktar hans värja än.
-Ingen vågar röra honom. -Kanske inte...
Ond bråd död är inte värst, utan ensamhet, fattigdom...
En grå december på vargtassar som smyger sig in i hans rum.
-Han har haft samma rock länge nu. -Det är inget ovanligt för honom.
Ömka honom inte för mycket. Han lever sitt liv på sitt eget vis.
-I tanke, ord och gärning - fri. -Herr hertig...
Visst, jag vet, jag har allt och han inget.
Ändå skulle jag i dag med stolthet trycka hans hand.
-Farväl. Får jag träffa er igen? -Kom när ni vill.
-Då har ni förlåtit mig? -Jag är ju här.
När en man vinner allt som står att vinna, är för rik på framgång-
-blir han på tusen små sätt missnöjd med sig själv.
Summan blir inte ånger-
-men en vag vämjelse.
Torra illusioner, fåfäng ånger... Ibland avundas jag er Cyrano.
Det hedrar er.
Madame, jag måste säga er en sak...
Det är sant att ingen ännu har vågat sig på er Cyrano.
Men i går på teatern hörde jag nåt... Se till att han håller sig hemma.
Säg till honom att vara försiktig.
Tack ska ni ha.
-God natt. -Du ska väl inte gå?
Ät middag här med mig.
En stek och ett utsökt vin väntar. En gåva från min förläggare.
-Har du sett Molieres senaste pjäs? -Nej.
-Vad är det? -Han har stulit en scen från dig.
"Vad tusan gjorde han där?" Han stal hela scenen.
Det tyder på god smak. Gick scenen hem?
Succé! De skrattade och skrattade.
Moliere är ett geni. Christian var stilig.
Jag förblir den jag är.
God natt, min vän.
Stanna! Ni där!
-Jag? -Just ni, med den långa näsan!
-Det var det fräckaste! -Pennfäktare! Lögnare! Plagiator!
Doktorn?
Varför hyckla? Det är mycket allvarligt.
Se till att han håller sig lugn. Om han stiger upp, så dör han.
-Monsieur... -Syster...
Vad är det med er?
Vet ni vad, syster? I går - en fredag - åt jag kött igen.
Det är väl därför ni är så blek...
Kom till refektoriet innan ni går, så får ni varm soppa.
-Javisst. -Så medgörlig ni är i dag.
-Ni har väl omvänt mig. -Det kan jag aldrig tro.
Nej, det är så sant, ni är uppfylld av helighet, men predikar aldrig.
Häpnadsväckande. Och nu ska jag få er att häpna.
Jag ska låta er be en bön för mig i afton.
Nu blev ni allt förstummad.
Jag hade bett ändå.
Jag får nog aldrig skåda slutet på det broderiet...
Efter fjorton år är du sen för första gången.
Ja, mycket irriterande!
Jag uppehölls av en besökare. Högst oväntad.
En gammal vän till mig... eller en gammal bekant.
-Skickade du iväg honom? -Tills vidare, ja.
Jag sa: "Ursäkta, det är lördag."
"Jag har avtalat ett möte och kan inte utebli."
"Inte ens för er skull."
-"Kom tillbaka om en timme." -Han får vänta.
Du får inte gå innan det skymmer.
Jag kanske måste gå lite tidigare.
Jaså? Berätta nu nyheterna från hovet. Min tidning.
Få se nu...
Lördag den 19: kungen blev sjuk av för mycket vindruvsmarmelad.
Vindruvsmarmelad förbjuds vid hovet.
Söndag: den kungliga pulsen är åter normal.
Måndag: alla talade om Molieres nya succé.
Tisdag: kungen blir sjuk av för mycket glaserade kastanjer.
Glacerade kastanjer förbjuds vid hovet.
Onsdag: greve de Fiesque talade med madame Montglat. Hon sa nej.
Torsdag...
Ingenting.
Fredag: madame Montglat sa ja.
Lördag den 26...
Cyrano! Vad är det? Cyrano!
Nej, det är ingenting...
Mitt gamla sår från Arras gör sig påmint ibland. Inget att bry sig om.
Det går snart över.
Så där. Nu har det gått över.
Vi har alla våra gamla sår.
Jag har mitt här, under det här bleknade brevet.
Det är svårt att läsa nu... allt utom blodet och tårarna.
Hans brev... Lovade du inte att jag skulle få läsa det nån gång?
-Vill du läsa hans brev? -Ja, det vill jag. I dag.
Öppna det och läs.
"Farväl, Roxane, för i dag ska jag dö."
-Läser du högt? -"Det blir i dag, min älskade."
"Mitt hjärta är tungt av outsagd kärlek"-
-"och jag ska dö utan att kunna säga nåt till dig."
"Aldrig mer ska mina ögon dricka dig som vin"-
-"aldrig, med en blick som en kyss följa din ljuva uppenbarelse."
-Så väl du läser. "Jag minns ett sätt du har..."
"Du stryker håret ur pannan med handen, och mitt hjärta ropar..."
Hans brev...och du läser det så...
Med en röst...med den där rösten...
...som jag hörde en gång för länge sen.
"Jag är aldrig borta från dig. Jag lämnar dig inte nu heller."
"I en annan värld ska jag vara den som älskar dig utan måtta..."
Hur kan du läsa det nu?
I fjorton år var han en gammal vän som kom hit för att roa mig...
Det var du. Jag borde ha förstått det varje gång du sa mitt namn.
Nej, det var inte jag, jag svär.
-Breven...det var du. -Nej.
-Och alla kära, dåraktiga ord var du. -Nej.
-Och rösten i mörkret var du. -På hedersord...
-Och själen var helt och hållet du. -Jag har aldrig älskat dig.
-Jo, det har du. Du älskar mig än. -Nej.
-Varför nekar du så envist? -Min älskade, jag älskar dig inte!
Varför teg du alla dessa år?
På hela tiden gav han mig ingenting.
Du visste... Du visste att i brevet vid min barm...
Dina tårar. Du visste att de var dina tårar.
Blodet var hans.
Cyrano!
Här är han! Så dumdristigt! Jag visste det.
-Han har tagit livet av sig! -Var det därför du tystnade?
Det var inget. Jag var inte färdig med tidningen.
Lördag den 26: strax innan middag-
-dog monsieur de Bergerac, lumpet mördad.
-Vad har de gjort med dig? -Ödet älskar spratt.
Jag föll i ett bakhåll.
Min ädle fiende...en lakej. Mitt slagfält...en rännsten.
Det är bara alltför logiskt. Jag har gått miste om allt-
-till och med min död.
-Systrar! -Gå inte, jag kanske inte är kvar.
-Du får inte dö, jag älskar dig! -Nej, så står det inte i sagan.
När Skönheten älskade Odjuret försvann all hans fulhet.
Men jag är fortfarande densamme.
Och allt det här har jag gjort dig! Felet är mitt!
Tvärtom, tack vare dig känner jag kvinnosläktets ljuvhet.
Min mor såg inte gärna på mig och jag hade ingen syster.
Senare fruktade jag en kärestas spefulla leende.
Tack vare dig har mitt liv korsats av en viskande sidenklänning.
Jag har bara älskat en man i mitt liv.
Jag har förlorat honom två gånger.
Sörj inte mindre för den gode, ädle Christian.
Allt jag begär är det här:
När kylan sveper mina knotor...
Ge dubbel mening åt din sorgdräkt-
-och låt tårarna du fäller för honom för en kort tid vara tårar för mig.
Min älskade!
Nej, inte här, inte liggande! Ingen ska stödja mig! Bara trädet...
Slutet nalkas.
Jag känner mig redan marmorskodd...blybehandskad.
Gott, låt den gamle vännen komma. Han ska finna mig på fötter...
...med värjan i hand!
Han yrar!
Jag ser honom, han grinar och stirrar på min näsa, det skelettet!
Vilka är ni? Hundra mot en! Jag känner er - mina gamla fiender!
Falskhet...där fick du! Fördom! Kompromiss! Feghet!
Vad? Ge upp? Aldrig!
Du också, Fåfänga! Jag visste att du skulle besegra mig till sist.
Men jag fortsätter att kämpa!
Alla mina lagrar har ni tagit, och mina rosor.
Men en krans bär jag med mig.
Och i kväll, när jag står inför Gud-
-ska min hälsning sopa stjärnorna från Hans blåa tröskel!
Ett ting, obefläckat av världen-
-trots undergången mitt eget...
Och det är...
...min vita plym.